498 Din cele mai vechi timpuri, Britania a fost obiectul dorintei.
Tacitus a spus:
"pretium victoriae", victorie pretioasa,
cel mai frumos compliment care ar putea veni de la un roman.
Niciodată nu a vizitat aceste țărmuri
dar era totuși convins că Britania era bogata în aur.
Si argintul era abundent. Ca și perlele de altfel.
Deși Tacitus auzise ca erau gri, ca cerul acoperit de norii grei de ploaie
si ca localnicii le strangeau numai când erau aduse la țărm.
În ceea ce ii priveste pe istoricii romani, Britania se gasea la marginea lumii,
dar era totusi la marginea lumii lor, nu într-o sălbăticie barbara.
Dacă acei scriitori ar fi putut să călătorească în timp și spațiu
in cele mai nordice insule ale noastre,
in Orcades, Orkney in zilele noastre,
ar fi văzut ceva mult mai uimitor decât perle:
semnele unei civilizații cu mii de ani mai vechi decât Roma.
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
INCEPUTURILE
Există vestigii ale Epocii de Piatra peste tot in Marea Britanie și Irlanda.
Dar nicăieri la fel de abundente ca in Orkney, cu movilele si mormintele sale
și cu marile cercuri din pietre în picioare, ca aici, la Brodgar:
vast, impunator și cu totul necunoscut.
Dar Orkney mai are un sit neolitic, mai impresionant decât Brodgar,
ultimul lucru la care v-ați aștepta de la Epoca de Piatră:
o privire șocant de familiara asupra vieții casnice de demult.
Situat pe coasta de vest a insulei principale din Orkney, se afla satul Skara Brae.
Aici, pe o zonă nu mai mare decât 18 terenuri de golf
se găseste cea mai completă comunitate neolitica din Europa,
miraculos conservată de 5.000 ani sub o cuvertură de nisip și iarbă,
până cand a fost descoperita în 1850 de o cumplita furtună.
Acesta este un sat clasic.
Asezat într-un peisaj frumos între pășuni și mare, intim, casnic și auto-suficient.
Conform tehnicii, se situeaza între Epoca de Piatră și Neolitic.
Nu sunt colibe, ci case adevărate,
construite din dalele de gresie care se găsesc peste tot pe insula
și care au oferit o protecție solida sătenilor din Skara Brae contra vânturile din Orcadian.
Unde erau vecini, locuind "umar langa umar",
casele aveau pereți comuni, uneori stradutele fiind decorate.
Este ușor de imaginat bârfă care circula pe aceste stradute
după o cină copioasă cu fructe de mare.
Avem tot ce ne-am putea dori intr-un sat, cu excepția unei biserici și a unei carciumi.
În anul 3.000 î.Hr., marea și aerul erau mai calde decat sunt acum.
După ce s-au sedentarizat în casele lor de gresie, au putut prinde plătică roșie, midii și stridii
care se gaseau din abundenta prin apa putin adanca.
Vacile dadeau carne și lapte, iar câinii erau tinuti pentru vânătoare și companie.
În neolitic aici erau o duzină de case ingropate pe jumătate în pământ pentru confort si siguranta.
O comunitate înfloritoare de 50 sau 60 persoane plină de viață.
Adevaratul miracol de la Skara Brae este că aceste case nu erau simple adaposturi.
Au fost construite de oameni care aveau cultură, stil.
Iată ce ne arata acest stil:
o sufragerie neolitica echipata cu tot necesarul, completata cu tot luxul și necesitățile.
Necesități?
Ei bine, in centru, o vatră, în jurul căreia se încălzeau și gateau.
Un rezervor de piatră în care se păstrau peștii.
Unele case aveau canalizare pe dedesubt,
așa că trebuie să fi avut, credeti sau nu, toalete interioare.
Lux?
Un pat de piatra corect din punct de vedere ortopedic nu poate părea deosebit de luxos,
dar adăugandu-i buruieni și paie,
suprafața de dormit s-ar fi înmuiat și ar fi făcut acest pat destul de confortabil.
In centrul tuturor era acest scrin spectaculos
in care orice sătean mândru si-ar fi pus toate lucrurile cele mai prețioase:
oase fine și coliere de fildeș, obiecte de piatră frumos sculptate,
toate aranjate ca sa faca o buna impresie.
Având în vedere caracterul rudimentar al uneltelor lor,
lua nenumărate ore unui om pentru a construi nu numai aceste locuințe,
dar si marile cercuri de piatră unde se adunau să se închine.
Skara Brae nu a fost doar o asezare izolata de pescari și fermieri.
Populația sa trebuie să fi aparținut unei mari societati, una destul de sofisticata,
capabila de a mobiliza armata de truditori și meșteșugari necesara,
nu doar pentru a face aceste monumente, ci să le si foloseasca.
Erau la fel de preocupati de locuințele morților ca si de ale viilor.
Mausoleul de la Maes Howe, la cativa kilometrii de Skara Brae,
pare a fi nu mai mult decat o umflătură a peisajului ierbos.
Aceasta este, ca să spunem așa, o piramidă britanica
și conform gustului nostru pentru subestimare, își rezervă tot impactul in interior.
Imaginați-vă că il deschideți din nou,
cineva din sat avand sarcina de a înlatura sigiliile de piatra
si sa târasca corpul prin deschiderea stramta din pământ:
un pasaj ermetic, ingust, lung de 12 metri,
luminat doar o dată pe an de razele solstițiului de iarnă.
Un canal al mortii, ingust, mirosind a infern.
În cele din urmă pasajul se deschide spre această uluitoare bolta înaltă zidită.
Unele morminte au fost decorate minuțios cu sculpturi în formă de cercuri sau spirale,
ca valurile sau ca norii împinsi de briza.
Altele aveau depozite de piatră îngrijite sau boxe în care corpurile erau puse pe rafturi.
Aceste morminte grandioase aveau deschideri tăiate în perete,
pentru a creea camere laterale unde cele mai importante corpuri
puteau fi puse într-un spațiu aristocratic, ca in cavoul familiar dintr-un cimitir de la țară.
Spre deosebire de cavalerii medievali,
acesti "mai mari" au fost îngropati cu vulturi, câini, sau chiar cu comori,
pe care vikingii care au intrat în aceste morminte s-au grăbit să le fure mii de ani mai târziu.
Dar aceste morminte timpurii si-au lăsat totusi propria moștenire:
aceste minunate graffiti.
<>
În ceea ce privește plebea orcadiana, aveau o camera comuna,
cu podeau "mochetată" cu oasele a sute din predecesorii lor.
O sală de așteptare aglomerate pentru lumea de apoi!
Timp de secole, viața la Skara Brae a continuat cam în acest fel.
În jurul anului 2.500 î.Hr., clima pare să fi devenit mai rece și mai umeda.
Platica roșie și mediul stabil de care orcadienii se bucurau de nenumărate generații, a dispărut.
Campurile au fost abandonate iar fermierii și pescarii au migrat,
abandonând clădirile și mormintele din piatră
care vor fi acoperite de turbă, nisip și în cele din urmă de iarbă.
Si continentul, desigur, a avut camerele sale funerare, ca lungul gorgan de la West Kennet.
A avut, de asemenea, cercuri de pietre uriase, cel mai mare fiind la Avebury.
Dar cel mai spectaculos dintre toate este Stonehenge.
Pe la anul 1.000 î.Hr., lucrurile s-au schimbat rapid.
Pe tot teritoriul britanic, s-au dus lupte grele pentru pamanturile bune.
Pădurile au fost eliminate, Epoca de Piatra britanica nefiind deloc romantica:
un regat de pădure neîntreruptă, de la Cornwall la Inverness.
Era mai mult un mozaic de terenuri deschise,
punctat ici-colo cu cranguri care ofereau adapost mai ales mistretilor.
Era o insulă aglomerata.
Se presupune ca în timpul domniei lui Elizabeth I,
trăiau la fel de multi oameni pe aceste pământuri, ca si acum 2.500 ani mai târziu.
Unii arheologi cred ca aproape la fel de mult teren era cultivat în Epoca Fierului, ca si în 1914.
Deci, nu e de mirare sa se vada o diferență spectaculos fata de mica lume din Skara Brae:
turnuri cu ferestre mari.
Au fost construite cu secole inaintea invaziilor romane,
când presiunea populației era intensa și agricultorii aveau nevoie de o mai mare protecție,
in primul rand fata de natura, iar mai târziu unul fata de celălalt.
Multe dintre aceste turnuri încă mai supraviețuiesc,
dar nici unul nu este la fel de descurajator
ca marea palisadă de la Arran, pe coasta de vest a Irlandei.
Ele nu se itesc doar pe marginile insulelor britanice.
Pe tot continentul, forturile de pe marile dealuri ale Epocii Fierului
rămân vizibile în contururile terasate, ca cele de la Danebury și Castelul Maiden.
"Scaunele înalte" ale puterii reprezentate de șefii de trib,
erau apărate de lucrări inelare de terasament, palisade de lemn și metereze.
În spatele acestor ziduri descurajatoare nu era o lume care se retragea în panică.
Era Fierului britanica peste care romanii au năvalit in cele din urma,
era dinamica, o societate in expansiune.
Din atelierele lor ieseau obiecte metalice spectaculoasa cu care elita isi decora corpurile:
brățări, broșe, ace și scuturi ornamentate,
ca acesta, așa-numitul Scut Battersea.
Sau surprinzătorii cai de bronz stilizati, cu o expresie atat de simpatic melancolica,
ca atât de multii pesimisti resemnati dupa o zi proastă de luptă.
O data cu produsele tribale a venit si comerțul.
Războinicii, preoții druizi și artiștii Epocii Fierului britanic
isi vindeau marfa in toata Europa, facand schimburi cu Imperiul Roman,
cu ceea ce nu crestea acasa:
struguri si măsline, vin mediteranean și ulei, sosesc în oale mari de lut.
Epoca Fierului britanic nu era cu mult ramasa in urma.
Triburile poate ca traiau separate unul de altul prin tradiţie și limbă,
și poate ca nu au avut un oraș mare ca si capitala, dar împreună au dat ceva lumii:
nenumărate ateliere pline de viață, "stupi energetici".
Iar "albinele" nu făceau miere, ci aur.
Romanii trebuie sa fi stiut de existenta aceastei lumi ciudata, dar ademenitoare,
de vaci grase și forje ocupate.
Dovezile rafinamentului lor trebuie sa-si fi găsit drum spre Roma.
Împreună cu sclipicii metalici au venit si poveștile despre cultele alarmante,
care trebuie sa fi acaparat discuțiile obisnuite din timpul cinei romanilor.
"Foarte interesant, îndrăznesc să spun,"
"dar chiar putem să-i numim... <>?"
Presupun că au văzut o sculptură antică,
ca acest chip de piatră bântuit de un zâmbet arhaic secretos,
cu ochii închiși, ca și cum ar fi într-o transă devoționala misterioasa.
Nasul turtit, obrajii mari,
totul avand o reminiscenta atat de fascinanta
a ceea ce romanii trebuie sa fi vazut în Etruria sau in insulele grecești.
Trebuie sa se fi intrebat: "Este o operă de artă"?
Probabil ca nu.
Mai devreme sau mai târziu au observat că vârful capului era taiat,
scobit ca un ou fiert, ca să țină ofrandele sacrificate.
Atunci trebuie sa-si fi amintit
povestile pe care Roma le spunea despre brutalitatea sinistra a druizilor.
Poate că au luat notă de poveștile spuse de insasi sălbaticii nordici,
despre capetele taiate de care vorbeau cu teama chiar cei care le despărțisera de corp,
avertizandu-i despre răzbunarea care urma.
Atunci poate ca au crezut, sau poate că nu.
"Poate că nu dorim să avem de-a face cu o insula de capete vorbitoare."
Deci, de ce au venit romanii aici, la marginea lumii,
acceptand provocarea tuturor acestor totemuri amenințătoare?
A fost momeala comorilor, bineînțeles,
toate perlele care credea Tacitus ca zac în grămezi în jurul Britaniei.
Si mai seducător era ceea ce generalii romani râvneau cel mai mult:
prestigiul dat celor care pacificau frontiera barbara.
Și astfel, în analele scrise ale istoriei occidentale,
insulele au de acum nu numai un nume, Britannia, ci si o dată.
În 55 î.Hr., Iulius Cezar si-a lansat galerele peste Canal.
Iulius Cezar trebuie să fi presupus că trebuia doar să-si debarce legiunile în forta, iar britanicii,
intimidati de căștile strălucitoare și de steagurile cu vulturi,
pur și simplu s-ar fi predat cu coada intre picioare.
Romanii ințelesesera că istoria era mereu de partea Romei.
Problema era ca geografia nu era.
Nu o dată, ci de două ori,
planurile lui Iulius Cezar au fost sabotate de arma secretă perena a britanicilor: vremea.
În prima rundă, care a avut loc în jurul anului 55 î.Hr.,
transportul de cavalerie a ratat mareea inalta întârziind 4 zile.
In a doua, a nimerit direct intr-o furtună și apoi s-a intors grăbita înapoi, in Galia.
Un secol mai târziu, Claudius, bâlbâitul cu picior stramb,
cel mai ghinionist cuceritor din toate timpurile, era determinat să indrepte aceasta.
Daca voia sa iasă asa cum trebuie, trebuia să actioneze cu o forța atat de imensa,
incat sa nu fie nici o șansă de a repeta jenanta actiune a lui Iulius.
Forță de invazie a lui Claudius a fost imensa: aproximativ 40.000 soldați.
Genul de armată care de abia putea fi concepută pe atunci,
mult mai puțin întâlnita în Epoca Fierului britanica.
Claudius a reușit acolo unde Iulius Caesar a eșuat,
prin geniala strategie a morcovului si a batului.
Va profita in mare măsură de "oppida", orașele dezarmate,
și va lovi în inima aristocrației britanice, in locurile importante, de prestigiu și cult.
Pentru căpeteniile mai inclinate de a lua ramura de măslin mai degrabă decât sulița luptei,
Claudius a avut un alt plan.
Le-a oferit, sau mai degrabă fiilor lor, o excursie la Roma,
ca sa "guste" "dolce vita", cu scopul de a le "topi" rezistența.
La Roma, mai mulți trebuie să fi observat că viața patricianului mediu era extrem de dulce.
Cu mult timp inainte începuse să le fie "foame" dupa ceva deosebit.
Dacă acolo erau vile somptuoase la țară, în mijlocul plantațiilor de măslini din satele romane,
de ce nu ar putea fi aceleasi vile somptuoase si în mijlocul livezilor de peri din South Downs?
Doar se încadra pe linia "de a fi un pic mai rezonabil",
cu cateva suporturi judicioase ici si acolo și iata cu ce rezultate:
spectaculosul palat de la Fishbourne.
Cel care l-a construit a fost Togidubnus, rege al Regnenses, Sussex de astazi,
și unul dintre primii care s-a "înscris" ca aliat local al Romei.
A fost recompensat cu suficienta avere pentru a-si construi ceva demn de un roman.
Numai extraordinarul mozaic al pardoselii a supraviețuit, intins cat patru terenuri de fotbal,
suficient de mare pentru cineva care acum se glorifica cu numele de:
Tiberius Claudius Cogidumnus.
Nu putea fi singurul șef britanic care "si-a uns pâinea cu unt".
In toata Britania au fost căpetenii care si-au zis ca "mergand" pe "conexiunea romana"
fac mai mult bine decât rău, în fuga lor pentru putere și statut.
Persoana care de obicei credem că întruchipeaza rezistența naționala britanica impotriva Romei,
regina Boudicca, din tribul anglican de est al iceni-lor,
de fapt, provenea dintr-o familie instarita, colaboratori infocati, chiar.
A fost nevoie doar de o politică incredibil de prostească,
aroganță și brutalitate din partea guvernatorului roman local,
ca să o transforme dintr-o susținătoare infocată a Romei, in inamicul ei cel mai periculos.
Într-un spectacol de aroganță brutala,
guvernatorul local a declarat Anglia de Est provincie sclavagista.
Pentru a puncta exact cine stapaneste pe cine, Boudicca a fost flagelata public,
iar cele două fiice ale sale au fost violate în fața ei.
În anul 60 d.Hr., Boudicca a starnit o revoltă plina de ura,
strangand repede o armată dornica de răzbunare.
Cu crema trupelor romane ocupata cu suprimarea insurgenței din nordul Țarii Galilor,
armata lui Boudicca marșaluieste spre locul
care simboliza acum ura impotriva romanilor, colonizatorul Britaniei: Colchester.
I-a ajutat faptul că era o garnizoana ușoara.
După un marș furtunos prin estul Angliei, arzand așezările romane una câte una,
a venit rândul orașului.
Speriati, coloniștii romani au trebuit să se retragă
intr-un loc in care erau siguri că vor fi protejati de împăratul și zeii lor:
marele templu al lui Claudius.
Dacă romanii îngroziți chiar s-au gândit ca or să scape de furia implacabilă a lui Boudicca,
au fost total neinspirati.
Inghesuiti si îngroziti cu miile în templul de deasupra acestor fundații,
ea a început să le dea foc.
Ei trebuie să fi simtit caldura, fumul și focul venind,
cand noul lor oraș imperial a ars cu ei și totul a fost îngropat în fum și cenușă.
Au murit cu miile in acest loc. Boudicca s-a răzbunat.
Dar triumful ei nu a durat.
Civilii slab apărati din Colchester erau ceva,
dar acum trebuia să facă față unei armate romane disciplinate,
perfect pregătita contra a tot ce vroia ea sa le faca.
Foarte sigura pe ea, când cele două forțe s-au întâlnit,
armata ei greoaie nu a constituit o problema pentru legiuni.
Marea ei insurecție s-a încheiat într-un sângeros măcel haotic.
Boudicca a preferat mai degrabă sa se sinucida, decât sa cadă în mâinile romanilor.
Lecția nu a fost inteleasa, cel putin de unii.
Când barbarii au început sa atace forturile romane din nord,
romanii știau exact ce au de făcut.
In anul 79 dHr,
o uriasă bătălie a avut loc pe pantele unui neidentificat Munte Inalt,
in care Tacitus il infruntă pe Mons Graupius.
Rezultatul a fost un alt macel, dar nu înainte ca generalul caledonian Calgacus,
sa spuna primul mare discurs antiimperialist de pe teritoriul Scotiei:
<<Aici, la capătul lumii, a ultimei palme de libertate,>>
<<am trăit nestingheriti pana astăzi apărati de depărtare și obscuritate.>>
<<Nu erau alte triburi, nimic, doar marea si stâncile,>>
<<dar au venit acesti romani ucigaşi de a căror aroganță nu poți scăpa>>
<<decat prin supunere și ascultare, care jefuiesc, măcelaresc, fura.>>
<>
Desigur, Calgacus nu a spus nici unul din aceste lucruri.
Este un discurs scris mult timp după evenimentul cu Tacitus și este în întregime roman, nu scoțian.
Cu toate acestea, acest sentiment arzator are ecou de generații intregi.
Ca si Britania insasi, ideea Caledoniei libere a fost o invenție romană.
A fost un împărat, spaniol prin nastere, care a înțeles
ca si cel mai mare imperiu din lume trebuia să-și cunoasca limitele.
In orice caz, i-a fost destinat ca în Britania să fie amintit de un zid.
Când vorbim de Zidul lui Adrian,
ne gândim la romani ca la călărețul american apărarandu-si drapelul în țara indienilor,
privind atent și așteptand nervos semnalul tobelor de război și a fumului,
un loc unde paranoia transpira din fiecare piatră.
In realitate nu era deloc asa.
Era atat de ambițios, ca se întindea pe 120 km, de la o coasta la cealalta, de la Solway la Tyne.
Desi probabil ca a fost construit ca răspuns la o rebeliune a popultiei contra romanilor trufași,
populatie denumita brittunculi, mizerabilii, micii brits.
Aproape sigur ca nu era o barieră impermeabilă împotriva atacului barbarilor din nord.
Zidul era împânzit cu castelute, turnulete și forturi, ca acesta de la Housesteads.
Dar cum Britania era sedentarizata în secolul II dHr,
aceste locuri devenisera o regiune deluroasa de popasuri,
mai mult niste centre sociale și de afaceri decât niste barăci sumbre, bine inarmate.
Aceste forturi nu aveau rolul de a impiedica oamenii sa circule încolo și încoace,
să-i controleze și să-i observe.
Mai ales forturile,
au devenit locurile unui fel de contrabanda vamala
a celor care încercau sa faca afaceri de o parte sau alta.
E mai bine ca zidul sa fie vazut nu ca un gard, ci mai degrabă ca o coloană vertebrală
în jurul căreia controlul nordului Britaniei s-a călită, intărit și prosperat.
Dacă ne putem imagina Zidul lui Adrian de pe o pozitie nu atat de negativă,
incepe să aiba sens de ce viziunea asupra vieții din acele timpuri
a fost schimbata de una dintre cele mai uimitoare descoperiri arheologice:
așa-numitele Tablite Vindolanda.
Sunt resturi ale corespondentei romanilor, fragmente, biletele și ciorne de scrisori,
aruncate la gunoi de autorii lor, acum aproape 2.000 ani.
De 25 ani, arheologii sapă dupa aceste scrisori,
au gasit 1.300, la 7 metri sub pământ.
Le-au curatat cu dragoste de murdărie și moloz și le-au descifrat cu migală.
Ceva dureros de fragil și miraculos de indepartat:
vocile frontierei romane din vântul Tinutului Nordic, tari, clare și puternice.
<>
O lume de garnizoane și barăci devine acum o societate de sine stătătoare.
De la mijlocul sec II, are sens să vorbim despre cultura romano-britanica,
nu doar ca o spoială coloniala impusă localnicilor revoltati, ci ca o autentica fuziune.
Nicăieri aceasta nu era mai evidenta decât aici, în Bath (Baia).
Bath a fost chintesența spatiului romano-britanic.
In acelasi timp, confortabil si de cult misterios, de tratament și de lux,
o minune a ingineriei hidraulice și un joc spectaculos al izvoarelor de sanatate.
Spa-ul era niste clădiri extravagante construite deasupra izvoarelor
prin care zilnic țâșneau în băi un milion litri de apă caldă.
Când te înmuiai în baie, iti spălai si corpul si sufletul:
abluțiune și devotament in acelasi timp.
Mare parte a scăldatului, flirtului, bârfei și afacerilor
aveau loc în aceasta sobra, grandioasa, Mare Baie.
Inima spirituală a locului era arcul sacru:
o grotă de ferigi unde se colecta apa și unde adepții zeiței patroane, Sulis Minerva,
puteau privi printr-o fereastră la altarul ridicat în cinstea ei
și ocazional, ii puteau arunca ofrande.
Bath nu era singurul loc din provincie unde romano-britanicii se puteau "bălăci" în desfătare.
În Dover, romanii au construit acest hotel cu 96 de camere, aflat acum la 6 metri sub nivelul străzii,
fiind "ultimul strigat" al luxului pentru orice VIP care venea din Galia.
Cu toate acestea, în sec IV, Roma avea mari probleme,
fiind atacata de barbari și subminată de tulburările politice.
Britania nu putea rămâne pe vecie izolata de soarta restului imperiului.
La un moment dat, pentru Britania,
semnificație lui Dover s-a schimbat de la un port de intrare, la o fortăreață defensivă.
"Bine ati venit" a cedat locul lui "Intrarea interzisa",
sub forma zidurilor masive, construite prin holul lui "Grand Hotel".
Ziduri ca acesta au construit romanii la Dover.
Acesta este Portchester, un fort roman,
o structură cu adevărat colosală care arata foarte clar
amploarea amenințării barbarilor pentru romani.
În interiorul lui se afla castelul Norman, construit 1.000 ani mai târziu,
care acum arata jalnic.
Era unul din multele forturi înșirate de-a lungul coastelor de sud și est.
Nici o fortificatie, ca cea de la Portchester sau Zidul lui Adrian din nord,
nu puteau funcționa fără trupe adecvate.
Cum tot mai multi legionari erau "supti" pentru a lupta pe continent,
iar, picții și saxonii, descoperindu-i slăbiciunea, începusera propriile raiduri in nord și est,
Britannia nu o putea ajuta, dar a simtit frisonul vulnerabilitatii.
Când, în anul 410, gotul Alaric a "concediat" Roma
și ultimele două legiuni au plecat pentru a sprijini imperiul șubrezit,
a Britania a simtit fiorii unui atac de anxietate acuta.
A fost unul dintre adevăratele momente fatidice din istoria Britaniei:
plecarea legiunilor.
Nu a fost ca Hong Kong-ul din 1997, fara steaguri fluturand sau alamuri.
Guvernatorul nu a inconjurat curtea de 7 ori promițând să se întoarcă.
Fără îndoială, multi romano-britanici au sperat și se așteaptau să vadă vulturii întorcandu-se.
Vameșii, magistrații, consilierii locali, poeții, olarii, muzicienii
și nou-aparutii preoți creștini, toti își spuneau:
"Nu poate fi pentru totdeauna."
"Nu putem sa ne uitam la mama Roma in timp ce este infestata cu barbari."
"Ne vom descurca. Avem forturile saxone de pe tarm."
"Putem angaja barbari pentru a face față altor barbari.
"Ne putem descurca.
Ne PUTEM descurca."
Celor mai neîncrezători, le ramanea doar un singur lucru de făcut:
sa-si îngrope comoara și avutia pe dealuri.
Planuind ceea ce refugiații planuiesc întotdeauna:
de a reveni când cei mai rău a trecut și de a le dezgropa.
În cazul acestui tezaur particular
de 15.000 monede, pietre, medalii si aceasta rafinata tigroaică de argint, nu au mai făcut-o.
A fost descoperita în 1992, la Hoxne în Suffolk iar acum este păstrata la British Museum.
Era necesara o forță extraordinara pentru a opri barbarii din nord și vest
sa exploreze vidul de putere lăsat de plecarea legiunilor.
La început, războinici din nordul Germaniei și Danemarcei,
navigand pe râu pe "caii lor de mare", păreau un avantaj, nu un blestem.
Când un despot local, Vortigern,
si-a imaginat cu naivitate ca putea folosi barbarii din import ca pe proprii sai "muschi militari",
neglijand să-i plătească conform contractului,
a făcut una dintre cele mai spectaculoase gafe din istoria Britaniei.
Furiosi ca li s-au "tras teapa",
saxonii s-au intors impotriva populației locale care ii angajase să ii apere.
După foc și jaf, si-au luat pamanturi în loc de plata,
soluționand problema pe loc, în mijlocul populației băștinașe consternate.
Consternata, nu! Cred că mai degraba îngrozita!
Conform primelor cronici despre venirea saxonilor,
pasul greșit al lui Vortigern a fost vazut ca anuntand un fel de apocalipsă,
nimeni nu vedea ceva luminos in Britania romana și spuneau ca a început Evul Intunecat.
Procesul lung prin care Britania romana s-a transformat în regatele anglo-saxone,
a fost treptat, nu brusc, o adaptare, nu o anihilare.
Pentru o lungă perioadă de timp saxonii au fost o minoritate,
de ordinul sutelor, mai degrabă decât al miilor de oameni,
trăind într-o majoritate covârșitoare de populație romano-britanica.
Cu toate ca aceste culturi erau diferite, ramaneau invecinate.
Marea majoritate au încercat și au reușit să duca un fel de viață romana.
Aici, la Wroxeter, Shropshire, Veraconium Roman,
este o dovada minunata a acestei acomodate, hibride, lumi improvizate
prinsa între ruinele romane și începuturile anglo-saxone.
Cand sala de baie a încetat să mai funcționeze, cetățenii au luat gresia și au folosit-o la pavare.
Cand acoperișul marii bazilici a amenințat să cadă, pur si simplu cetățenii au demolat clădirea.
În interiorul ruinelor au construit o nouă structură spațioasa și eleganta din lemn,
suficienta pentru a le da impresia ca duc încă un fel de viață romana într-o fantomă a Britaniei.
În cele din urmă adaptările au devenit tot mai improvizate,
"țesătura" vieții romane s-a ros din ce în ce, până când totul s-a destramat.
Acum insula era divizată în trei tărâmuri clare, complet diferite.
Rămasitele Britaniei "atârnau" in vest.
La nord de zidurilor și forturilor abandonate,
majoritatea triburilor erau scotiene, rămanand păgâne.
Anglia, taramul anglo-saxonilor și al jutes-ilor,
era "plantata" în est, din Kent pana in Regatul Bernicia, in Northumbria.
Capeteniile saxone si-au construit de multe ori așezărie
pe ruinele distruse ale orașelor romano-britanice, nu în ultimul rând, desigur Londra.
Ca multi invadatori, tanjeau după ce ceea ce distrusesera.
De multe ori armurile lor aratoase, semănau uimitor cu armurile romane,
iar liderii lor aspirau sa fie ceva mai mult decat capetenii de război.
Vroiau să li se spuna "dux", duce la romani.
Într-o privință crucială, societățile tribale germanice erau complet diferite de romani.
Aveau o cultura bazată pe dusmania de moarte și pedeapsa necrutatoare.
Un întreg sistem social, era tributar liantului de loialitate.
Saxonii nu erau mai imuni in a se schimba in romanii de dinaintea lor.
Privind la moaștele recuperate din mormântul de la Sutton Hoo esti ros de o întrebare serioasa:
lordul saxon îngropat aici si-a găsi locul de odihnă
în Valhalla păgâna sau într-un paradis creștin?
Istoria transformarilor din sec. VI și VIII,
este un alt punct important de cotitură in istoria Insulelor Britanice.
Dar în timp ce legiunile dispărusera de mult, umbra Romei a căzut din nou peste aceste insule.
De data aceasta însă, era o invazie a sufletului
de catre războinici purtand evanghelii creștine, mai degrabă decât săbii.
Procesul a început într-o țară care nu prea a fost atinsa niciodata de legile romane:
tinutul numit de romani Hibernia, Irlanda.
Trebuie să ne amintim că cel mai faimos dintre primii misionari din Irlanda, St Patrick,
a fost de fapt un aristocrat romano-britanic,
un patrician, sau Patricius, cum el însuși s-a numit.
Deci, departe de a fi ceva irlandez in adolescentul răpit și vândut ca sclav de comandourile irlandeze,
undeva la la începutul sec. V.
Abia după ce a scăpat, probabil din Bretania, și hirotonisit,
a fost bantuit de vise profetice si s-a întors în Irlanda ca mesager al Evangheliei.
Patrick a înțeles că idealul monahal de dupa retragere
se potrivea perfect cu nevoile clanurilor regale locale.
Mănăstiri precum Arran, din largul coastelor irlandeze "măturate" de pescăruși,
cu celule-stup și înconjurate de ziduri de piatră,
arătau ca niste fortărețe, tabere ale lui Dumnezeu.
Ce s-a intamplat cu dragonii-vanatori de pe continent?
Cine i-a convertit?
Un om ne dă răspunsul.
Pentru toți elevii din generația mea, din anii '50,
va fi mereu Venerabilul Bede.
Bede nu a fost doar parintele fondator al istoriei engleze.
Se poate spune că a fost si primul povestitor desăvârșit din literatura engleză.
Nu a călătorit prea mult.
Practic si-a petrecut toată viața aici, în Jarrow.
In câteva rânduri stralucite putea evoca nu doar lumea oamenilor sfinți și a pustnicilor
ci si lumea marilor saloane ale regilor saxoni, cu lumina focului și carnea pe protap,
sau chinurile morții unui mare război cu cai.
Aceasta lovitura de maestru in narațiune a făcut din Bede nu doar un istoric autentic,
ci, de asemenea, si un propagandist genial al bisericii timpuriii.
Bede vede fără ochi sentimentali ceea ce putea alunga profunda neîncredere a regilor păgâni,
atunci când le cere să renunțe la zeii lor tradiționali.
Conform celui mai impresionant discurs din toată istoria lui Bede,
momentul concludent de persuasiune pentru un nobil
a fost nimic mai mult decât pariul la un joc.
<>
<<și apoi iese prin alta afară, în timp ce tu stai la cina>>
<>
Traditia spune ca Bede a spus aceste cuvinte în fata unui nobil.
Biserica din Anglia anglo-saxonă era doar o ramură a aristocrației.
Sf. Wilfred, aristocraticul Episcop de York, a folosit intentionat o parte din Zidul lui Adrian,
pentru a construi la Hexham o bazilica demna de autoritatea romanilor.
Pentru Bede și Sf. Wilfred, era esențial ca romanii,
si nu biserica celtica irlandeza, sa stapaneasca peste Britania.
Doreau cu pasiune reconectarea țarii convertite cu mama ei romana.
O adevărata revenire acasa.
Autoritatea bisericii saxone romane nu garanta protecția.
Bede a presimțit-o înainte de a muri, în 735.
Deoarece o jumătate de secol mai târziu, în 793, in cronicile anglo-saxone:
<>
Oamenii păgâni erau, desigur, vikingii.
Dacă te uiți atent, în orice cultură vei găsi ceva bun.
Istoricii vikingilor, care si ei au dificultati in a înțelege stereotipul violului și jafului,
ne-au cerut in ultimul timp să ne gândim si la altceva
decât la navigare, pamanturi, incendii și jaf, spuse despre vikingi.
Ei spun: "Uitati-vă la metalurgia lor, la navele lor, la marile saga poetice."
Acum știm că vikingii au adus si altceva decât o atitudine urâtă.
Au venit cu chihlimbar, blană și fildeș de morsă.
Totuși, această viziune despre vikingi, a trecerii fugitive, a călătorilor comerciali pe distanțe mari,
cântându-si saga in timp ce navigau spre o nouă piața,
nu ar fi "topit" prea mult din gheața preoților, de aici, de la catedrala din Bradwell-on-Sea,
la o aruncatura de bat de locul unde am crescut, pe malul lui Essex.
La Bradwell-on-Sea era o biserică de peste 200 ani.
Inițial, a fost construita pe ruinele unui vechi fort roman.
Preoții găseau liniștitoare aceste metereze de piatră
așteptand nervosi raidurile vikingilor
știind ca puteau lovi greu și feroce în orice moment.
Pe langă terenuri, vikingii mai doreau si un alta marfa:
oameni, pe care-i vindeau ca sclavi.
Din Armagh au luat 1.000 de sclavi doar într-un singur raid.
Un mormânt din 879 continea un razboinic viking cu sabia sa,
două fete sclave și oasele a sute de bărbați, femei și copii,
ucisi ritual pentru el insusi, ca sa-i ia in Valhalla.
Din punc de vedere pozitiv, vikingii au reușit să facă ceva din greseala:
au creat Anglia.
Zdrobind puterea majoritatii regatelor saxone, vikingii au realizat ceea ce,
lăsate singure, triburile războinice nu ar fi reușit niciodata:
ceva asemănator unei alianțe împotriva unui dușman comun.
Pentru a respinge atacul vikingilor, pentru a repara o parte din teribilele pagube facute,
era nevoie de mai mult decât de o capetenie războinica tribala competenta.
Era nevoie de cineva cu o viziune, nu doar a victoriei, ci si de guvernare,
care putea combina energia și determinarea anglo-saxona cu disciplina militară romană.
De fapt, era nevoie de un "Charlemagne" local,
cu inteligența și imaginația unui adevărat conducător roman.
Desigur, acesta a fost Alfred.
Imaginea noastră draga despre Alfred este a eroului alergand tot timpul,
pe coastele abrupte, amestecandu-se in toate,
luand pe seama lui când se certau "cine a ars prăjitura".
Dar povestea care va spune tot ce trebuie sa stiti despre Alfred
nu se desfasoara în mlaștinile din Somerset, ci pe Dealul Palatin din Roma,
fiind mai uimitoare, mai luminoasa și este si cea adevărata.
Cand era mic, tatăl lui Alfred, Regele Aethelwulf,
l-a trimis într-o misiune specială la Roma pentru a-l intalni pe Papa Leon IV,
probabil pentru a-i cere ajutorul în lupta împotriva vikingilor.
În cadrul unei ceremonii,
Papa l-a îmbrăcat pe micuț în purpuriul imperial al unui consul roman
și i-a pus centura unei sabii în jurul taliei,
transformandu-l puțin pe Alfred într-un adevărat războinic crestin roman.
In a doua călătorie, Alfred a stat un an întreg în Orașul Etern impreuna cu tatăl său,
plimbandu-se printre ruinele imperiului și prin locurile sacre.
A fost cu siguranță experiența care l-a făcut ceea ce va fi:
un prinț filosof, care, mai mult decat in sensul literal,
a tradus operele înțeleptilor romani pentru consumul anglo-saxon.
Prin Alfred, Anglia a primit ceva ce nu mai avea de la plecarea legiunilor:
o viziune autentică a unui tărâm guvernat prin lege și educație,
un tărâm care, începând cu Alfred, l-a tradus pe Bede în anglo-saxona,
înțelegandu-i trecutul și destinul special
de bastion vestic al lumii creștine romane.
În primul rând, a trebuit să câștige alte bătălii.
A luat tronul lui Wessex în momentul în care, în ciuda unei victorii recente,
prăbușirea impărăției lui părea iminenta, și cu ea întreaga Anglie anglo-saxona.
Aici, în mijlocul stufului de pe Insula Athelney
s-a născut legenda eroică a lui Alfred alergand tot timpul,
în cele din urmă reusind sa intoarca soarta împotriva dușmanilor săi.
Până în primăvara lui 878,
Alfred a reușit să puna la punct o alianță improvizata de rezistență.
La Piatra Regelui Egbert de la frontiera dintre Wiltshire și Somerset,
în apropierea locului celebrarii acestui nebun sec. XIX,
a preluat comanda unei armate care două zile mai târziu,
a luptat și i-a învins pe vikingii lui Guthrum.
Victoria lui Alfred a fost o operațiune de acaparare,
forțând vikingii sa cedeze cel puțin jumătate din țară.
Când în 886, Alfred a intrat in Londra, reconstruita pe vechiul sit roman,
s-a întâmplat ceva cu o semnificație profundă:
a fost aclamat ca lord suveran al tuturor englezilor care nu erau supusi danezilor.
Deci, se pare că din timpul vieții lui Alfred,
ideea unui regat unit englez a devenit realizabila și chiar dorita.
Nu departe de Athelney rafinatul Alfred Jewel a găsit inscris pe aceasta margine:
"Aelfred mec heht gewyrcan-" "Alfred m-a făcut să exist."
Poate ca ar fi bine să se spuna ca a reinventat monarhia engleză.
Enormii ochi bantuitori care domină figura
se spune că sunt simbolurile înțelepciunii sau ai vederii,
calitati obligatorii pentru un conducător cu ambiții atât de mărețe.
Cadoul special al lui Alfred a constat in a ne da puterea de a vedea clar
locul Angliei în mersul lucrurilor,
datorita regatului său lasat moștenire posterității de dupa antichitate.
Cu tărâmul lui transformat, Alfred a făcut în sec. X un adevărat renascentism anglo-saxon,
creand uimitoare lucrări de arta crestina si arhitecturala.
Dar umbra lunga a Romei mai cădea încă peste toata aceasta strălucire.
Nepotul lui Alfred va fi încoronat ca primul rege al Angliei
într-un grandios stil roman de încoronare.
Unde a avut loc acest eveniment important?
Unde altundeva decat la Bath?
Să nu ne grăbim!
Anglia a fost conceputa, dar nu s-a născut încă.
In nord, la Pictland, era si mai greu de ajuns înainte de a fi recuoscut ca aparținand Scoției.
Pentru o generație sau două părea ca altoirea culturii anglo-saxone
pe moștenirea durabilă a Britaniei romane produce o înflorire extraordinară.
Lăstarii erau încă verzi, mugurii erau de vanzare și vulnerabili,
și înainte ca această nouă împărăție sa aiba sansa de a se maturiza,
va fi tăiata de suflarea devastatoare a toporului invadatorului.
(: SDR :)